Лекція 12
Психологія безпеки життєдіяльності
Психологія безпеки життєдіяльності складає важливу ланку в структурі заходів по забезпеченню безпечної діяльності людини. Проблеми аварійності та травматизму на сучасних підприємствах неможливо розв’язати тільки інженерними методами.Досвід свідчить, що в основі аварійності та травматизму загалом лежать не інженерно-конструкторські дефекти, а організаційно-психологічні причини, низький рівень професійної підготовки з питань безпеки, недостатнє виховання. Недостатнє направлення спеціаліста на дотримання безпеки, допуск до небезпечних видів робіт людей з підвищеним ризиком травматизму, перебування людей в стані втоми або інших психологічних станах, що знижують надійність (безпечність) діяльності спеціаліста.
Міжнародний досвід та вітчизняні дослідження свідчать, що від 60 до 90 відсотків травм в побуті та на виробництві відбуваються за виною самих потерпілих.
Під психологією безпеки розуміється застосування психологічних знань для забезпечення безпеки життєдіяльності людини. Психологією безпеки розглядаються психічні процеси, психічні властивості і особливо детально аналізуються різноманітні форми психічних станів, які спостерігаються в процесі праці.
Психологія праці – двохсторонній процес (праці і обов’язків людини).
Психологія праці вивчає:
- залежність психології і обов’язки різних видів трудової діяльності;
- залежність виробничих умов і засобів праці;
- залежність умов праці і психологічних якостей особистості.
Основні задачі психології праці:
- раціоналізації праці і відпочинку;
- підвищення працездатності;
- шляхи визначення профпридатності;
- виховання позитивних мотивацій;
- оптимізація відносин у трудовому колективі;
- профорієнтація і консультування;
- професійна адаптація;
- безпеку праці і профілактику травматизму;
- профвідбір та розстановку кадрів;
- проектування нових видів трудової діяльності.
Фізіологічна та психологічна основи трудового процесу (безумовні та умовні рефлекси, їх вплив на охорону праці). В психофізіології безпеки праці три головних взаємопов’язані фактори безпеки праці: людина – виробництво - система безпеки праці.
Для характеристики здатності людини протистояти небезпеці необхідно розглянути динамічну структуру особистості. Виділяють чотири головні підструктури особистості та дві додаткові, які зумовлюють здатність людини протистояти небезпеці:
* Біологічна підструктура, яка виходить з природних властивостей людини та виявляється в саморегуляції, самозбереженні, інформаційному (сприйнятті, збереженні й переробці інформації та передачі її);
* Психологічна підструктура, яка характеризує індивідуальні особливості психічних пізнавальних процесів (відчуття, сприйняття, увага, пам'ять, мислення, емоції, почуття, воля).
* Психофізіологічні якості та стани людини визначають реакцію людини на небезпеку. Тобто можливість людини виявити небезпечну ситуацію і адекватно реагувати на неї залежно від її індивідуальних особливостей та типу вищої нервової діяльності. На поведінку людини в небезпечній ситуації впливає також її психічний та фізичний стан.
* Підструктура професійних якостей з досвіду суттєво впливає на протидію небезпеці праці. Мається на увазі знання, навички та уміння, спрямовані на досягнення мети праці, а саме вирішення всіх завдань. Слід відмітити, що вміння безпечно працювати залежить від професійної майстерності, яка включає в себе знання правил безпеки і значно підвищує ступінь надійності спеціаліста. Цьому сприяють здібності людини, які дозволяють спеціалісту шукати нові шляхи, нові методи безпечного вирішення завдань у різних та несподіваних ситуаціях.
Соціальна підструктура, яка зумовлює можливість людини протистояти небезпеці, визначається ступенем мотивації до праці та її безпеки. Рівень мотивації до виконання роботи й забезпечення безпеки не одинакові для різних людей.
Пристосування людини до умов праці на виробництві ( почуття, сприйняття, увага, пам'ять, увага, емоції) та їх вплив на охорону праці. Пам’ять – форма психічного відображення, що виявляється в закріпленні, збереженні, запам’ятовуванні, розпізнаванні та відтворенні явищ, процесів та психічних станів, завдяки пам’яті ми здобуваємо різноманітну інформацію, засвоюємо знання про світ і розвиваємо наші вміння та вправність.
Риси пам’яті
Найважливіші риси пам’яті це – тривалість, швидкість запам’ятовування, точність, швидкість відтворення, місткість.
Уява – це психічний процес створення образів, предметів, ситуацій, обставин шляхом установлення нових зв’язків. Розрізняють пасивну й активну уяви. Активна уява може бути відтворювальною і творчою. Відтворювальна створює образи на основі опису. Творча уява створює нові оригінальні образи та ідеї. Результатом праці є створення певного духовного чи матеріального продукту, тобто речі, реального предмета, в якому втілені знання, навички, уміння людини. Це потребує наявності в людини волі. З волею пов’язана проблема породження реальної трудової дії. Воля людини передбачає її свободу у визначенні способу і характеру власних дій, вчинків на основі об’єктивних законів, знань, умінь та придбаних навиків. Емоції та воля виконують регулюючу функцію в процесі праці. Емоції виступають внутрішнім регулятором, оскільки забезпечують трудову діяльність пристрастю, відображаючи відношення між потребою й успішністю реалізації діяльності.
Люди навчилися керувати роботою м'язів, розумовими процесами, однак багато з них залишається, власне кажучи, неспроможними керувати власними емоціями й пристрастями. Нездатність людини регулювати свої настрої негативно позначається не тільки на взаєминах з оточуючими (конфлікти, несумісність, ворожнеча тощо) і якості виконання професійних обов'язків. Тривале перебування під впливом негативних емоційних станів (тривоги, очікування невідомого, незадоволеності, злості тощо), невміння знизити гостроту переживання несприятливих впливів призводить до руйнування організму.
Ще в давнину виявлено зв'язок між емоціями людини та її фізичним станом. Вважалося, наприклад, що необхідність постійно стримувати емоції руйнує серце; заздрість і злість вражають органи травлення; сум, зневіра, туга — прискорюють старіння; постійний страх наносить шкоду щитовидній залозі; тяжке горе спричиняє цукровий діабет. Тривалі нервові перевантаження здатні зруйнувати навіть міцний організм, тому кожному пожежнику – рятувальнику надто важливо вміти вчасно помітити вплив стресових факторів, швидко й ефективно «розрядити» виниклу психічну напруженість, зняти негативний емоційний стан, знизити болючі відчуття. Не менш важливою в його діяльності є здатність миттєво здійснювати вольову мобілізазію, збирати воєдино всі фізичні й психічні сили. Досягти цього можна за допомогою методів психічної саморегуляції. Праця людини є функціональним процесом, у якому використовуються фізіологічні та психологічні якості працівника.
В процес праці залучаються всі органи й системи організму людини - мозок, м'язи, судини, серце, легені та ін. При цьому витрачається нервова та м'язова енергія. Отже, праця - це фізіологічний процес витрачання людської енергії. Крім того, в процесі праці активізуються усі психічні функції людини: сприймання, мислення, пам'ять, відчуття, уява, вольові якості, уважність, зацікавленість, задоволення, зосередженість, напруження, стомлення тощо.
У процесі праці людина сприймає і переробляє інформацію, в тому числі інформацію про наявність шкідливих і небезпечних чинників на робочому місці; приймає і ідеалізує рішення; осмислює різні варіанти дій; використовує засвоєні знання, навички і вміння; аналізує відповідність умов, знарядь та предметів праці правилам, нормам; прогнозує можливі ситуації; оптимально мобілізує свої резервні можливості; концентрує вольові зусилля на досягненні поставленої мети і в цілях підвищення безпеки праці. Також у процесі праці реалізується комунікативна функція психіки, яка виявляється у спілкуванні працівників і є основою міжособистісних відносин, способом організації спільної діяльності та методом пізнання людини людиною. В ній враховуються індивідуальні властивості особистості, які проявляються у відмінностях поведінки людей у тих чи інших небезпечних ситуаціях.
Отже, можна зробити висновок, що праця - це сукупність фізіологічних та психічних процесів, які спонукають, програмують і регулюють діяльність людини.
У процесі праці відбувається функціональне напруження людини, зумовлене двома видами навантажень: м'язовими і нервовими.
М'язові (статичні) навантаження, як правило, визначаються робочою позою, характером робочих рухів, напруженням фізіологічних функцій тих органів, які задіяні при виконанні робіт стоячи або сидячи. М'язові динамічні навантаження зумовлені навантаженнями при переміщенні у просторі тіла або його частин.
Нервові навантаження зумовлені напругою уваги, пам'яті, сенсорного апарату, активізацією процесів мислення та емоційної сфери.
Залежно від співвідношення м'язових і нервових навантажень праця поділяється на фізичну, з перевагою м'язових навантажень, і розумову, з перевагою навантажень на кору головного мозку, пов'язаних із вищими психічними функціями.
Цей поділ є умовним, тому що будь-яка праця містить у собі зазначені компоненти і являє собою єдиний нервово-м'язовий процес. Співвідношення затрат м'язової та нервової енергії, виконавських і творчих функцій, механічних дій і операцій мислення у трудовому процесі характеризують зміст праці.
Фізична праця відрізняється великими витратами енергії, швидким стомленням та відносно низькою продуктивністю. При роботі м'язів підсилюється кровообіг, що прискорює постачання поживних речовин і кисню, видалення продуктів розпаду. В організмі настають фізіологічні зміни, які забезпечують м'язову діяльність. Із підвищенням тяжкості фізичної праці збільшується вживання кисню. Кожній людині відповідає свій показник максимального споживання кисню (МСК). Чим вище МСК, тим вища працездатність, стійкість до впливу екстремальних факторів. Звичайно МСК не перевищує 3-4 л/хв. Під час виконання дуже важкої роботи постачання кисню в організм досягає своєї межі, але потреба в ньому стає ще більшою і не задовольняється в процесі роботи. В цей момент в організмі виникає стан кисневої недостатності - гіпоксія. Помірна гіпоксія тренує організм, але якщо важка фізична праця триває довго, або якщо людина не звикла до великих навантажень, і її дихальна та серцево-судинна системи погано забезпечують роботу м'язів - гіпоксія стає ушкоджуючим чинником.
М'язова робота супроводжується змінами і в обміні речовин, які, в свою чергу, позначаються на складі крові. Суттєвим чинником, що впливає на склад крові, є порушення водного і водно-сольового балансу. В зв'язку з цим підвищується концентрація солі в рідкій частиш крові (плазмі). Крім того, енергетичні витрати в процесі праці передбачають надходження у кров різних продуктів розпаду речовин, що призводить до зміни складу крові.
У сфері матеріального виробництва працівники здійснюють трудову діяльність із переважною часткою фізичної праці. У сфері управління, надання послуг, виробництва ідеологічної та науково-технічної продукції працівники здійснюють трудову діяльність із переважною часткою розумової праці. Важливою ознакою розумової праці є те, що результатами діяльності працівників є не матеріальні речі, а плани, програми, ідеї, проекти, управлінські рішення, інформація, послуги тощо.
На відміну від фізичної, розумова праця супроводжується меншими витратами енергетичних запасів, але це не свідчить про її легкість. Основним працюючим органом під час такого виду праці виступає мозок. При інтенсивній інтелектуальній діяльності потреба мозку в енергії підвищується і становить 15-20% від загального об'єму енергії, яка витрачається в організмі. При цьому вживання кисню 100 г кори головного мозку в 5 разів більше, ніж скелетними м'язами тієї ж ваги при максимальному фізичному навантаженні. При читанні вголос витрати енергії підвищуються на 48%; при публічному виступі - на 94%; при роботі операторів обчислювальних машин - на 60-100%. Під час розумової праці значно активізуються аналітичні та синтетичні функції центральної нервової системи, прийом і переробка інформації, виникають функціональні зв'язки, нові комплекси умовних рефлексів, зростає роль функцій уваги, пам'яті, навантаження на зоровий та слуховий аналізатори.
Для розумової праці характерні: велика кількість стресів, мала рухливість, вимушена статична поза - все це зумовлює застійні явища у м'язах ніг, органах черевної порожнини і малого тазу, погіршення постачання мозку киснем, зростання потреби в глюкозі. При розумовій праці погіршується робота органів зору: стійкість ясного бачення, гострота зору, адаптаційна можливість ока.
Розумовій праці властивий найбільший ступінь зосередження уваги - в середньому у 5-10 разів вище, ніж при фізичній праці. Завершення робочого дня зовсім не перериває процесу розумової діяльності. Розвивається особливий стан організму - втома, що з часом може перетворитися на перевтому. Все це призводить до порушення нормального фізіологічного функціонування організму. При розумовій праці мають місце зсуви в вегетативних функціях людини: підвищення кров'яного тиску, зміни електрокардіограми, вентиляції легень і вживання кисню, підвищення температури тіла. Після закінчення розумової праці втома залишається довше, ніж після фізичної праці, однак навіть у стані перевтоми працівники здатні довгий час виконувати свої обов'язки без особливого зниження рівня працездатності і продуктивності.
Як правило, під час розумової праці важко вимкнути механізм переробки інформації навіть під час відпочинку; люди працюють не лише 8-12 годин на добу, а майже постійно з короткими переключеннями.
Це і є підтвердженням так званої інформативної теорії, згідно з якою людина під час сну переробляє інформацію, отриману в період активної бадьорості.
Кожний вид праці характеризується певним рівнем загальної рухової активності працівника, вимагає вибіркової, специфічної психічної активності, пов'язаної з пізнанням, сприйняттям, спілкуванням тощо.

Психофізіологічні фактори умов праці (промислова естетика, ритм і темп роботи, виробнича гімнастика, кімнати психологічного розвантаження) та їх вплив на охорону праці
Виробнича фізична культура - система методично обгрунтованих фізичних вправ фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів, спрямованих на підвищення і збереження стійкої професійної дієздатності. Форма і зміст цих заходів визначаються особливостями професійної праці і побуту людини. Займатися ПФК можна як у робочий, так і у вільний час.  У робочий час виробнича фізична культура (ПФК) реалізується через виробничу гімнастику.
Виробнича гімнастика - це комплекси спеціальних вправ, що застосовуються в режимі робочого дня, щоб підвищити загальну і професійну працездатність, а також з метою профілактики та відновлення.
Основне завдання виробничої гімнастики - підвищення професійної працездатності працюючих за рахунок виконання спеціально підібраних вправ, спрямованих на відновлення працездатності в процесі праці, зниження втоми. Однією з умов збереження високої...професійної працездатності є перемикання діяльності (феномен активного відпочинку І.М. Сеченова). Таким перемиканням діяльності і є виробнича гімнастика. Її гігієнічне значення полягає в оздоровчому ефекті, в поліпшенні функціональних показників фізичного розвитку і фізичної підготовленості при систематичному застосуванні в зниженні нервово-психічної напруги. Ускладнює проведення виробничої гімнастики обмеженість у часі, виконання фізичних вправ безпосередньо на робочому місці, в робочому одязі і т.д.
В умовах переходу України до ринкових відносин, зі створенням ринку праці, нових форм власності місце роботи спеціаліста набуває все зростаючого соціально-економічного значення. Адже все це значною мірою впливає на результати праці, положення й авторитет особистості в суспільстві, колективі, на рівень добробуту, сприяє найбільш ефективній реалізації особистісного професійного потенціалу, а держава отримує максимальну віддачу.
З кожним навчальним роком перед практичними психологами і соціальними педагогами постають все нові й нові завдання, що випливають із концепції реформування системи освіти. Для здійснення професійної діяльності практичному психологу (соціальному педагогу) дошкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладів системи освіти (далі — навчальних закладів), відповідно до їхніх посадових інструкцій, потрібен окремий спеціально обладнаний кабінет, а точніше: робочий кабінет, навчальний психологічний кабінет і кабінет психологічного розвантаження.
У психологічному кабінеті забезпечується своєчасне і систематичне вивчення психофізичного, соціального розвитку дітей, мотивів їхньої поведінки і діяльності з урахуванням вікових та інтелектуальних особливостей. Кабінет діє з метою виявлення і створення оптимальних соціально-психологічних умов для розвитку і саморозвитку дітей, сприяє виконанню освітніх і виховних завдань навчальних закладів системи освіти.
Навчальний заклад системи освіти забезпечує організаційні, фінансові та матеріальні умови, необхідні для функціонування психологічного кабінету. Приміщення, обладнання, майно кабінету утримується навчальним закладом на безстроковому користуванні та оперативному управлінні.
Діяльність у психологічному кабінеті регламентується законами України, іншими законодавчими актами, нормативно-правовими документами психологічної служби системи освіти України, затвердженими в установленому порядку навчальними програмами та планами.
Основні види діяльності, які виконує психолог у кабінеті:
•	профілактика — своєчасне попередження відхилень у психофізичному розвитку та становленні особистості, міжособистісних стосунках, запобігання конфліктним ситуаціям у навчально-виховному процесі тощо;
•	діагностика — психологічне обстеження вихованців, учнів і студентів, їхніх груп та колективів, моніторинг змісту й умов індивідуального розвитку учнівської та студентської молоді, визначення причин та особистісних проблем, що ускладнюють їхній розвиток і навчання;
•	прогностика — розробка, апробація і застосування моделей поведінки групи та особистості у різних умовах та життєвих ситуаціях, визначення тенденцій розвитку груп, між групових взаємин та освітньої ситуації у регіоні;
•	корекція — здійснення психолого-медико-педагогічних заходів з метою усунення відхилень у психофізичному та індивідуальному розвитку і поведінці, схильності до залежностей та правопорушень, подолання різних форм девіантної поведінки, формування соціально корисної життєвої перспективи;
•	реабілітація — надання психолого-педагогічної допомоги дітям, підліткам, молоді, які перебувають у кризовій або складній життєвій ситуації з метою адаптації та повернення до звичайних умов навчання і життєдіяльності;
•	проектування — визначення змісту, напрямків та психолого-педагогічних методів стимулювання індивідуального розвитку учнів і студентів, їхніх груп і колективів, складання на цій основі життєвих планів, проектів розвитку колективу і групи.
Від створених умов, організації робочого місця, технічного устаткування та забезпечення психологічного кабінету всім необхідним залежить ефективність роботи практичного психолога та соціального педагога навчального закладу системи освіти.
Зв'язок «людина-машина»
Безпеки життєдіяльності (БЖД) - комплексна дисципліна, яка опирається на дані суміжних наук. Однією з таких наук є ергономіка.
Ергономіка вивчає функціональні можливості людини в процесі діяльності з метою створення таких умов, які роблять діяльність ефективною і забезпечують комфорт для людини. Іншими словами, мова йде про визначені сумісності характеристик людини і характеристик середовища. Ергономіка намагається пристосувати техніку до людини. Але це не завжди задача, яку можна вирішити. БЖД розглядає і проблеми пристосування людини до техніки.
Фахівці в області ергономіки виділяють п’ять видів сумісності, забезпечення яких гарантує успішне функціонування систем «людина-середовище» і «людина-виробництво»: інформаційна, біофізична, енергетична, просторово-антронометрична і техніко-естетична.
Інформаційна сумісність. В складних системах оператор майже завжди безпосередньо не керує фізичними процесами. Часто він віддалений від місця їх виконання на великі (значні) відстані. Об’єкти керування можуть бути невидимими, невідчутними. Оператор бачить покази приладів, екранів, схем, чує сигнали, які свідчать про хід процесу. Всі ці пристрої називають засобами відображення інформації (ЗВІ). При необхідності оператор користується ручками, кнопками, вимикачами і іншими органами керування, які в сукупності утворюють сенсомоторне поле. ЗВІ і сенсомоторні присторої - це інформаційна модель машини (комплексу). Через неї оператор і забезпечує керування найбільш складними системами. Завдання ергономіки полягає в тому, щоб забезпечити створення такої інформаційної моделі, яка б відображала всі необхідні характеристики машини в даний момент і в той же час дозволяла б оператору безпомилково приймати і переробляти інформацію, не перевантажуючи його увагу і пам’ять. Ця задача дуже складна. Від її рішення залежить безпека, точність, якість, продуктивність праці оператора. Інакше кажучи, інформаційна модель повинна відповідати психофізіологічним можливостям людини. В цьому і полягає вимога інформаційної сумісності.
Біофізична сумісність має на увазі створення такого навколишнього середовища, яке б забезпечувало достатню працездатність і нормальний фізіологічний стан оператора. Ця задача поєднується з вимогами охорони праці. Граничні значення для багатьох факторів навколишнього середовища встановлені законодавством, але вони не завжди ув’язані з функціональними завданнями та можливостями оператора. Тому при розробці машин з’являється необхідність спеціального дослідження параметрів шуму, вібрації, освітлення, повітряного середовища і т.д.
Енергетична сумісність. Силові та енергетичні параметри людини мають визначені межі. Для приведення в дію сенсомоторних пристроїв (кнопок, перемикачів і т.д.) можуть бути потрібні дуже великі або надзвичайно малі зусилля. І те, і друге погано. В першому випадку людина буде втомлюватись, що може привести до небажаних наслідків в керуючій системі. У другому випадку можливе зниження точності роботи системи, так як оператор не почуває опору важелів. Енергетична сумісність передбачає узгодження органів управління машиною з оптимальними можливостями оператора у відношенні прикладених зусиль, витраченої потужності, швидкості і точності руху.
Просторово-антронометрична сумісність передбачає врахування розмірів тіла людини, можливості огляду оператора зовнішнього простору, положення (пози) оператора в процесі праці. При рішенні цієї задачі визначають об’єм робочого місця, зони досягнення для кінцівок оператора, відстань від оператора до приладного пульту та ін. Деяка складність забезпечення цієї сумісності полягає в тому, що антронометричні показники у людей різні. Сидіння, що задовольняє людину середнього зросту, може виявитись надзвичайно незручним для людини маленького або дуже високого зросту. Як поступити в таких випадках? Відповідь на це питання дає ергономіка.
Техніко-естетична сумісність полягає у забезпеченні задоволення людини від спілкування з машиною, від процесу праці. Всім знайоме позитивне відчуття при користуванні тендітно виконаного приладу або пристрою. Для рішення численних і надзвичайно важливих техніко-естетичних завдань ергономіка використовує художників-конструкторів та дизайнерів.
Класифікація засобів забезпечення БЖД
                                  ЗКЗ (засоби колективного захисту)
Засоби:
                                  ЗІЗ (засоби індивідуального захисту)
Всі засоби діляться на групи в залежності від характеру небезпеки, конструктивного виконання, області застосування і т.д.

5.9. Захисні пристрої
До захисних пристроїв відносяться технічні засоби, які забезпечують безаварійність технологічного обладнання і безпеку обслуговуючого персоналу.
Захисні пристрої поділяються:
–	огороджувальні
–	запобіжні
–	попереджувальні
До них відносять – огородження, блокуючи пристрої, гальмівні пристрої, запобіжні пристрої, світлова та звукова сигналізація, сигнальні кольори, умовні позначення та прилади і автоматика безпеки.
Захисні пристрої призначаються для попередження виникнення небезпечних зон або виключення попадання в них людини.
Небезпечна зона – простір, в якому постійно діють, або періодично виникають небезпечні і шкідливі фактори. Небезпечні зони поділяються на постійні та ті, які змінюються в часі та просторі.
При проектуванні обладнання і виробничих процесів знаходять небезпечні зони, визначають їх межі і перебувають відповідні захисні пристрої.
Огородження – називають пристрої, які локалізують небезпечну зону або обмежують її розміри.
Огородження повинні бути простими, зручними, безпечними  в експлуатації, мати відповідно до умов роботи міцність, запобігати доступу людини в небезпечну зону. При знятих огородженнях обладнання не можна включати і на ньому працювати.
Огородження класифікують за різними ознаками:
–	по охвату небезпечної зони: часткові, повні;
–	по охвату обладнання: місцеві (для одної н/б зони), загальні (для всієї машини чи об’єкту):
–	по стаціонарності: нерухомі, періодично відкриваються, рухомі, переносні;
–	по виду матеріалу: металеві, неметалеві;
–	по огляду: прозорі, комбіновані;
–	по конструкції: суцільні, сітчасті, решітчасті, комбіновані;
– по роду приводу рухомі огородження можуть бути ручні, механічні (ті, що переміщуються робочим органом машини, або окремим двигуном).
Часткові огородження застосовуються в тих випадках, коли за умовами виконання окремих операцій небезпечна зона не може бути закрита повністю (щитки і екрани абразивних і токарних верстатів).
Більш надійні, природно, повні огородження.
Загальні огородження використовують для локалізації кількох небезпечних ЗОН.
Нерухомі огородження використовують в тих випадках, коли небезпечні зони постійні, або змінюються в невеликих границях.
Періодично відкриваючі огородження використовують в тих випадках, коли необхідний доступ частин машин і механізмів, які вимагають змащення, чистки палатки і т.д.
Рухомі ручні огородження використовують у випадках необхідності періодично проникати в небезпечну зону.
Рухомі механічні огородження застосовують при систематичному відкриванні небезпечної зони.
При необхідності мати огляд небезпечної зони, а також приток повітря використовують прозорі сітчасті решіткові огородження.
В конструктивному відношенню огородження виготовляються у вигляді спеціальних конструкцій, кожухів, екранів, сіток, решіток. При проектуванні огороджень необхідно наближатися до органічного їх поєднання із конструкцією машини.
Будова та конструкція огороджень регламентується рядом документів або законодавчих актів.
При влаштуванні огороджень необхідно дотримуватися наступних вимог:
–	всі відкриті і обертові частини машини, механізмів і апаратів повинні бути огороджені на висоту 2 метри від підлоги чи робочої площадки;
–	сітчасті огородження виготовляються із дроту товщиною 1,5 – 2,2 мм, площиною отворів не більше 100 мм кв;
–	огородження (крім переносних і рухомих) мають мати міцне кріплення;
–	горизонтальні ремені шириною більш 125 мм незалежно від висоти їх установки огороджують. Вони мають бути, як можна ближче до ременів  і ширші за них не менш, як 5 см;
–	внутрішня поверхня фарбується в кольори безпеки (яскраво – оранжевий) – для того, щоб було видно, коли огородження знято.
Робота із знятим чи несправним огородженням – заборонена.
Блокувальні пристрої
Блокіровка – сукупність методів і засобів, яка забезпечує і фіксує роботу частин обладнання в певних станах, що створює умову для безпечної та безаварійної роботи.
Розрізняють такі види блокіровки:
– механічна;
– електромеханічна;
– електрична;
– фотоелектрона;
– радіоактивна;
– електронна;
– ємкісна.
Простіша блокіровка працює на принципі зайнятості двох рук, при цьому машина включається тільки при натисканні кнопок одночасно двома руками.
Гальмівні пристрої
Призначенні для швидкої зупинки машини. Вони можуть бути класифіковані по різних ознакам:
По призначенню:
– робочий;
– аварійний.
По роду використовуваної операції: ручні, гравітаційні, пневматичні, гідравлічні, електричні.
По типу гальмівних елементів: дискові, колодочні, ленточні.
По принципу дії: механічні, електродинамічні.
По способу включення: ручні, автоматичні.
Тормозні системи мають бути надійні та прості в обслуговуванні.
Запобіжні пристрої
Запобіжні пристрої автоматично виключають машину або механізми у випадку відхилення від нормальних умов роботи (перевантаження, порушення режиму керування і т. д). Запобіжні пристрої багатогранні, але переважна їх більшість використовує принцип слабкої ланки.
Запобіжні пристрої діляться на 2 типи по способу відновлення здатності виключеної системи: автоматичні – діляться на працездатність після того як контрольований параметр прийшов в норму (фрикційні муфти, запобіжний клапан, теплові реле, обмежувачі підйомності), ручні, що вимагають участі людини для відновлення працездатності (зрізувальні штифти від перевантаження, плавкі ставки (запобіжники)), розривні мембрани.
В техніці широко використовуються наступні запобіжні пристрої.
•	Вогнеобмежувач, який перешкоджає поширенню полум’я за рахунок подріблення його на дрібніші частинки при походження через пористу стінку.
•	Запобіжні клапани (важільно-грузові, пружинні), що служать для попередження підвищення тиску в ємкостях понад норму.
•	Їх підбирають з врахуванням того, щоб в ємкості не може створитися тиск, який перевищує розрахунковий більш як 15%.
•	Загальним недоліком запобіжних клапанів є їх механічна інерційність, а також порушення герметичності між клапаном і сідлом.
•	Розривні мембрани встановлюють в тих випадках, коли не можливо встановити надійно працюючий клапан.
•	Розривні мембрани (пластини) повинні спрацьовувати при тисках, які перевищують робочий тиск не більш як на 25%. Вони без інерційні і можуть працювати в агресивних середовищах. При розриві мембрани вміст апаратів виводиться із приміщення в безпечне місце через відповідні труби.
•	Кінцеві вимикачі і обмежувачі підйому запобігають від випадкових виходів механізмів за встановлені межі.
Cвітлова, звукова та знакова сигналізація
Світлова і звукова сигналізація застосовується з різними захисними пристроями, а також використовується як самостійний засіб, попереджуючий про відхилення параметру від норми або про безпосередню загрозу.
В шумних умовах рекомендують світлові сигнали. Знакова сигналізація використовується на навантажувально – розвантажувальних роботах, на транспорті.
Сигнальні кольори
З метою попередження нещасних випадків небезпечні об’єкти рекомендують фарбувати в кольори, які відрізняються від основного типу обладнання.
Повозки, електрокари, конвеєри. зафарбовують в червоний з чорним кольором; насосо-компресорне обладнання в зелено – голубий колір.
Принцип зафарбування в умовні кольори прийнятий при маркуванні балонів, спеціальні кольори присвоєні трубопроводом пари, гарячої води, природного газу у відповідності з нормативними  вимогами чи правилами.
На практиці склався певний код кольорів безпеки.
Колір безпеки – зелений, червоний – забороняє рух, кодоване фарбування електричних комунікацій, кнопки «пуск» та «стоп».
Умовні позначення – знаки про небезпеку наносять на цистерни, контейнери, електроустановки.
Безпека виконуваних робіт суттєво залежить від дохідливості, швидкості та точності сприйняття зорової інформації. На цьому ґрунтується широке використання на підприємствах кольорів безпеки та знаків безпеки праці, які відіграють роль закодованого носія відповідної інформації.
Колір безпеки - установлений колір, призначений для привернення уваги працівника до окремих елементів виробничого обладнання і (або) будівельної конструкції, які можуть бути джерелами небезпечних і (або) шкідливих виробничих чинників, а також до засобів пожежегасіння і знаків безпеки. У нас, як і в багатьох країнах світу, прийняті наступні кольори безпеки: червоний, жовтий, зелений, синій. Примітка, контрастним кольором для білого є чорний, а для чорного - білий.
Червоний колір безпеки застосовується для позначення різних видів пожежної техніки, інструментів, інвентарю та протипожежних засобів (рис. 1.10), пристроїв вимкнення (у тому числі й аварійних), сигнальних лампочок. Крім того, ним фарбують місце, обладнання та прилади, де може виникнути вогненебезпечна чи аварійна ситуація.
Жовтий колір безпеки використовується для елементів виробничого обладнання, що можуть бути джерелами небезпечних і (або) шкідливих виробничихчинників; постійних та непостійних огороджень; елементів будівельних конструкцій, що можуть спричинити отримання травм; елементів внутрішньо - та міжцехового транспорту, підіймально-транспортного обладнання і т. ін. Для більшої помітності застосовують чергування жовтих та чорних смуг
Зелений колір безпеки використовується для світлових табло (напис білою фарбою на зеленому тлі) евакуаційних і запасних виходів, сигнальних лампочок, які сповіщають про нормальний режим роботи, а також для евакуаційних знаків (наприклад, "Виходити тут").
Синій колір безпеки застосовують для приписувальних і вказівних знаків.
Знаки безпеки праці поділяються на чотири групи:
- заборонні, які призначені для заборони працівникам певних дій у місці встановлення знака (заборона користуватись відкритим вогнем, курити, входити чи проходити, гасити водою, користуватись електронагрівальними приладами і т. ін.);
- попереджувальні, які призначені для попередження працівників про можливу небезпеку (електричний струм, легкозаймисту чи отруйну речовину, лазерне випромінювання, небезпеку вибуху тощо);
- приписувальні, які призначені для дозволу на виконання певних дій працюючих лише за умови виконання ними конкретних вимог (припису) безпеки праці (обов'язкове застосування засобів захисту, виконання заходів щодо забезпечення безпеки праці), вимог виробничої та пожежної безпеки;
- вказівні, які призначені для інформування про місце знаходження відповідних об'єктів та засобів (пункту медичної допомоги, пожежної охорони, питної води, вогнегасника, пожежного крану, пункту сповіщення про пожежу і т. ін.).
Знаки безпеки праці кожної групи мають свою форму, розміри та колір. Приклади знаків безпеки усіх чотирьох груп наведені на форзаці.
Знаки безпеки праці встановлюються в місцях, перебування в яких пов'язано із можливою дією на працівників небезпечних і (або) шкідливих виробничих чинників, а також на виробничому обладнанні, що є джерелом таких виробничих чинників. Вони повинні контрастно виділятися на тлі, що їх оточує, та знаходитися в полі зору людей, для яких вони призначені.